DOMSTOLENS DOM (Sjette Afdeling)
11. december 1997 (1)
»Fri udveksling af tjenesteydelser - arbejdsformidling - udelukkelse af private
virksomheder - udøvelse af offentlig myndighed«
I sag C-55/96,
angående en anmodning, som Corte d'appello di Milano (Italien) i medfør af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for under en sag, der i henhold til
reglerne om frivillig retspleje (giurisdizione volontaria) er indledt for nævnte ret af
Job Centre coop. arl,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af EF-traktatens artikel
48, 49, 55, 56, 59, 60, 62, 66, 86 og 90,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden for Anden Afdeling, R. Schintgen som
fungerende afdelingsformand for Sjette Afdeling, samt dommerne G.F. Mancini og
P.J.G. Kapteyn (refererende dommer),
generaladvokat: M.B. Elmer
justitssekretær: fuldmægtig L. Hewlett,
efter at der er indgivet skriftlige indlæg af:
- Job Centre coop. arl ved advokat Pietro Ichino, Milano, advokat Christian
Jacobs, Bremen, advokat Renzo Morresi, Bologna, og advokat Caterina
Rucci, Milano
- den italienske regering ved afdelingschef, professor Umberto Leanza,
Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmægtiget, bistået af
statens advokat, Danilo del Gaizo
- den tyske regering ved afdelingschef Ernst Röder og kontorchef Bernd
Kloke, begge Forbundsøkonomiministeriet, som befuldmægtigede
- den norske regering ved vicegeneraldirektør Irvin Høyland,
Udenrigsministeriet, som befuldmægtiget
- Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved Enrico Traversa,
Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtiget,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at Job Centre coop. arl, den italienske regering og Kommissionen har afgivet
mundtlige indlæg i retsmødet den 13. marts 1997,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 15. maj 1997,
afsagt følgende
Dom
- 1.
- Ved kendelse afsagt den 30. januar 1996, indgået til Domstolen den 23. februar s.å.,
har Corte d'appello di Milano i medfør af EF-traktatens artikel 177 forelagt
Domstolen tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af EF-traktatens
artikel 48, 49, 55, 56, 59, 60, 62, 66, 86 og 90.
- 2.
- Spørgsmålene er blevet rejst under en sag, som selskabet Job Centre coop. arl
(herefter »JCC«), har anlagt i anledning af det af Tribunale civile e penale di
Milano i medfør af codice civile's artikel 2330, stk. 4, meddelte afslag på selskabets
ansøgning om godkendelse af stiftelsesoverenskomsten for selskabet.
- 3.
- JCC er et kooperativt selskab med begrænset ansvar under stiftelse. Det har
hjemsted i Milano. Ifølge selskabets vedtægter består dets virksomhed navnlig i
formidling mellem efterspørgsel og udbud af arbejde og i midlertidig levering af
arbejdsydelser til tredjemand. Dets formål er at gøre det muligt for arbejdstagere
og virksomheder - hvad enten de er selskabsdeltagere eller ej - at benytte sig af
sådanne tjenesteydelser på arbejdsmarkedet i Italien og Fællesskabet.
- 4.
- I Italien gælder der på arbejdsmarkedet en ordning om obligatorisk
arbejdsformidling, som administreres af offentlige arbejdsformidlingskontorer.
Reglerne om denne ordning findes i lov nr. 264 af 29. april 1949. Lovens artikel 11,
stk. 1, forbyder formidling og virksomhed som mellemmand mellem udbud af og
efterspørgsel efter lønnet arbejde, selv om virksomheden udføres gratis. Enhver
form for formidling af arbejde i strid med disse regler og ansættelse af
arbejdstagere, der ikke sker gennem offentlige arbejdsformidlingskontorer, er efter
lov nr. 264 sanktioneret med strafferetlige eller administrative sanktioner.
Endvidere kan domstolene på begæring af den offentlige arbejdsformidling i sager,
der anlægges af anklagemyndigheden (»il pubblico ministero«), erklære
arbejdskontrakter, der er indgået i strid med disse regler, for ugyldige inden for en
frist på et år fra arbejdstagerens ansættelse.
- 5.
- Artikel 1, stk. 1, i lov nr. 1369 af 23. oktober 1960 forbyder enhver form for
formidling og virksomhed som mellemmand i arbejdsforhold. Overtrædelse af dette
forbud medfører efter samme lovs artikel 2 strafferetlige sanktioner, og ifølge
lovens artikel 1, stk. 3, anses arbejdstagere, der ansættes i strid med artikel 1, stk.
1, efter loven i enhver henseende for ansat af den arbejdsgiver, der faktisk har
modtaget deres arbejdsydelser.
- 6.
- Den 28. januar 1994 indgav direktøren for JCC under stiftelse ansøgning til
Tribunale civile e penale di Milano om godkendelse i henhold til codice civile's
artikel 2330, stk. 3, af selskabets stiftelsesoverenskomst. Ved kendelse af 31. marts
1994 udsatte nævnte ret sagen om godkendelse og forelagde Domstolen to
præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af en række artikler i EF-traktaten, som retten tillagde betydning for afgørelsen om godkendelse af JCC's
stiftelsesoverenskomst.
- 7.
- Ved dom af 19. oktober 1995 i sag C-111/94, Job Centre, Sml. I, s. 3361, fastslog
Domstolen, at den ikke havde kompetence til at besvare de spørgsmål, der var
blevet forelagt af Tribunale civile e penale di Milano, idet den forelæggende ret,
når den inden for rammerne af den frivillige retspleje (»giurisdizione volontaria«)
træffer afgørelse vedrørende en ansøgning om godkendelse af et selskabs
stiftelsesoverenskomst med henblik på dettes indførelse i selskabsregistret, udøver
en ikke-judiciel funktion, som i andre medlemsstater varetages af administrative
myndigheder. Den optræder nemlig som forvaltningsmyndighed uden samtidig at
skulle afgøre en retstvist.
- 8.
- Efter afsigelsen af denne dom afslog Tribunale civile e penale di Milano ved
afgørelse af 18. december 1995 JCC's direktørs ansøgning om godkendelse af
selskabets stiftelsesoverenskomst under henvisning til, at selskabets formål var i
strid med forskellige præceptive bestemmelser i den italienske
arbejdsmarkedslovgivning.
- 9.
- JCC har under en ved Corte d'appello di Milano i medfør af codice civile's artikel
2330, stk. 4, anlagt sag anfægtet dette afslag med påstand om, at Tribunale's
afgørelse annulleres, og at selskabets stiftelsesoverenskomst godkendes.
- 10.
- Corte d'appello har ud fra den opfattelse, at den af JCC anlagte sag rejser
spørgsmål om fortolkning af fællesskabsretten, besluttet at udsætte sagen og
anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål:
»1) Kan de italienske bestemmelser i artikel 11, stk. 1, i lov nr. 264 af 29. april
1949 og artikel 1, stk. 1, i lov nr. 1369 af 23. oktober 1960 med det deri
indeholdte forbud mod en hvilken som helst virksomhed, der består i
formidling og/eller virksomhed som mellemmand mellem udbud og
efterspørgsel af arbejde gennem andre end de i disse bestemmelser nævnte
offentlige institutioner, antages at være bestemmelser om udøvelse af
offentlig myndighed, jf. EF-traktatens artikel 66, sammenholdt med dens
artikel 55, når henses til den offentligretlige karakter, der ved den italienske
lov er givet disse bestemmelser, for så vidt som de er opstillet til beskyttelse
af arbejdstagerne og den nationale økonomi?
2) Må de nævnte bestemmelser med den generelle regulering, de er udtryk for,
antages at være i strid med de fællesskabsretlige principper, der ligger bag
traktatens artikel 48, 49, 59, 60, 62, 86 og 90, og som vedrører arbejdsretten,
erhvervsfriheden, den fri bevægelighed for personer, det frie udbud af og
den frie efterspørgsel efter arbejdsydelser og tjenesteydelser, den frie og
loyale konkurrence mellem erhvervsdrivende og forbuddet mod misbrug af
dominerende stilling?
3) Såfremt forbuddet i den nævnte italienske lovgivning mod enhver form for
formidling eller virksomhed som mellemmand mellem udbud og
efterspørgsel af arbejde antages at udgøre en overtrædelse af det i de
foregående spørgsmål nævnte fællesskabsretlige principper, spørges det, om
den italienske stats dømmende myndigheder og forvaltning skal anse sig for
forpligtet til direkte at anvende disse principper og til således at anerkende,
at offentlige og private institutioner og virksomheder kan udøve virksomhed
i form af formidling mellem efterspørgsel og udbud af arbejde og i
midlertidig levering af arbejdskraft under forudsætning af, at denne
virksomhed udøves under iagttagelse af de gældende bestemmelser om
vedkommende arbejdsforhold og om obligatorisk social sikring af
arbejdstagerne og er underkastet den i loven fastsatte kontrol.«
- 11.
- Det fremgår af hovedsagen, at den nationale ret med disse spørgsmål reelt ønsker
oplyst, om traktatens bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed, fri
udveksling af tjenesteydelser og konkurrence er til hinder for en national lovgivning,
hvorefter enhver form for formidling og virksomhed som mellemmand mellem
efterspørgsel og udbud af arbejde, der ikke udøves af offentlige
arbejdsformidlingskontorer, er forbudt.
- 12.
- Det bemærkes, at JCC, der er et kooperativt selskab med begrænset ansvar under
stiftelse, i hovedsagen har gjort gældende, at det retmæssigt kan udøve virksomhed
i form af formidling mellem efterspørgsel og udbud af arbejde og midlertidig
levering af arbejdskraft.
- 13.
- I det omfang de forelagte spørgsmål henviser til bestemmelserne om
arbejdskraftens frie bevægelighed, skal det blot bemærkes, at det ikke følger af den
omstændighed, at der blandt selskabets stiftere findes arbejdstagere, at traktatens
artikel 48 finder anvendelse, idet selskabet efter at være stiftet og trådt i
virksomhed bliver en selvstændig juridisk person.
- 14.
- Heraf følger, at bestemmelser om arbejdskraftens frie bevægelighed ikke har
betydning for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
- 15.
- I det omfang de forelagte spørgsmål henviser til traktatens artikel 86 og 90, opstår
der spørgsmål om omfanget af den eneret, som de offentlige
arbejdsformidlingskontorer har, og dermed om omfanget af det strafferetligt og
administrativt sanktionerede forbud mod, at private selskaber formidler og virker
som mellemmand mellem efterspørgsel og udbud af arbejde.
- 16.
- Det er derfor i første række fortolkningen af disse bestemmelser i traktaten, der
skal behandles.
Fortolkningen af traktatens artikel 86 og 90
- 17.
- JCC har reelt gjort gældende, at forbuddet mod enhver form for formidling og
virksomhed som mellemmand mellem efterspørgsel og udbud af arbejde, der ikke
varetages af offentlige institutioner, er i strid med traktatens artikel 86 og 90, idet
de offentlige arbejdsformidlingskontorer ikke er i stand til at dække efterspørgslen
på markedet efter virksomhed af denne art. JCC har herved bl.a. henvist til dom
af 23. april 1991, sag C-41/90, Höfner og Elser, Sml. I, s. 1979.
- 18.
- Den tyske og den norske regering samt Kommissionen har gjort gældende, at
eneretten til arbejdsformidling skal vurderes på baggrund af de principper, der kan
udledes af den nævnte Höfner og Elser-dom.
- 19.
- Den italienske regering har først anført, at den i hovedsagen omtvistede lovgivning
ikke tillægger nogen virksomhed særlige eller eksklusive rettigheder til levering af
arbejdskraft, men blot forbyder formidling og virksomhed som mellemmand i
arbejdsforhold. Den har dernæst anført, at i betragtning af de særlige karakteristika
ved den offentlige arbejdsformidling, således som den udøves i Italien, og dennes
sociale formål kan denne formidling ikke anses for økonomisk virksomhed og
dermed for erhvervsvirksomhed. Den har endelig gjort gældende, at det offentlige
monopol på arbejdsformidling ikke kan have de i traktatens artikel 86, stk. 2, litra
b), omhandlede skadelige virkninger.
- 20.
- På baggrund af det anførte må det undersøges, om et offentligt
arbejdsformidlingskontor som den i artikel 11, stk. 1, i lov nr. 264 omtalte
institution kan anses for en virksomhed i traktatens artikel 85 og 86's forstand (jf.
den nævnte Höfner og Elser-dom, præmis 20).
- 21.
- Herved bemærkes for det første, at begrebet virksomhed inden for
konkurrenceretten omfatter enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed,
uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde, og for det andet, at
arbejdsanvisning er økonomisk virksomhed.
- 22.
- Den omstændighed, at arbejdsformidlingsvirksomhed normalt er overdraget
offentlige kontorer, kan ikke påvirke denne virksomheds økonomiske karakter.
Arbejdsformidlingsvirksomhed har ikke altid været og bliver ikke nødvendigvis
udøvet af offentlige enheder.
- 23.
- Den italienske regering har yderligere anført, at efter dom af 17. februar 1993,forenede sager C-159/91 og C-160/91, Poucet og Pistre, Sml. I, s. 637, udgør et
organ inden for den sociale sikring, der virker inden for rammerne af en
monopolordning, ikke en virksomhed i traktatens artikel 86's forstand, idet
Domstolen i præmis 18 og 19 i denne dom har fastslået, at en sådan virksomhed
ikke er af økonomisk karakter, da den bygger på princippet om national solidaritet
og drives uden vinding for øje.
- 24.
- Det skal herom blot bemærkes, at selv om det af nævnte dom fremgår, at
administrationen af obligatoriske socialsikringsordninger som dem, der er beskrevet
i forelæggelsesdommene i Poucet- og Pistre-sagen, ikke udgør økonomisk
virksomhed, bygger konstateringen heraf på de samme kriterier (jf. Poucet- og
Pistre-dommen, præmis 17) som dem, der i nævnte Höfner og Elser-sag dannede
grundlag for at fastslå, at arbejdsformidlingsvirksomhed efter Fællesskabets
konkurrencebestemmelser skal anses for erhvervsvirksomhed.
- 25.
- Heraf følger, at en enhed som et offentligt arbejdsformidlingskontor kan anses for
en virksomhed med henblik på anvendelsen af fællesskabsrettens
konkurrencebestemmelser.
- 26.
- Det bemærkes, at offentlige arbejdsformidlingskontorer, som i henhold til en
medlemsstats lovgivning har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig
økonomisk interesse, som f.eks. de i artikel 11, stk. 1, i lov nr. 264 omhandlede, i
henhold til traktatens artikel 90, stk. 2, fortsat er omfattet af konkurrencereglerne,
når det ikke er påvist, at anvendelsen af disse bestemmelser er uforenelig med
udøvelsen af deres opgave (jf. dom af 30.4.1974, sag 155/73, Sacchi, Sml. s. 409,
præmis 15, samt nævnte Höfner og Elser-dom, præmis 24).
- 27.
- Hvad angår adfærden hos de offentlige arbejdsformidlingskontorer, der udøver
deres virksomhed i henhold til en eneret, der sikres ved et forbud mod enhver form
for formidling og virksomhed som mellemmand i arbejdsforhold, der er
sanktioneret ved strafferetlige og administrative sanktioner som de i lov nr. 264 og
nr. 1369 fastsatte, må det fastslås, at anvendelsen af traktatens artikel 86 ikke er
til hinder for opfyldelsen af den særlige opgave, som er overdraget disse kontorer,
når de klart ikke er i stand til at imødekomme markedets efterspørgsel på
vedkommende område.
- 28.
- Selv om artikel 86 omhandler virksomheder og inden for de i artikel 90, stk. 2,
fastsatte grænser kan anvendes på offentlige virksomheder eller virksomheder, der
har særlige eller eksklusive rettigheder, står det dog fast, at traktaten pålægger
medlemsstaterne ikke at indføre eller opretholde foranstaltninger, som kan ophæve
den tilsigtede virkning af denne bestemmelse (jf. dom af 16.11.1977, sag 13/77,
Inno, Sml. s. 2115, præmis 31 og 32, samt den nævnte Höfner og Elser-dom,
præmis 26). Artikel 90, stk. 1, bestemmer nemlig, at medlemsstaterne, for så vidt
angår offentlige virksomheder og virksomheder, som de indrømmer særlige eller
eksklusive rettigheder, afstår fra at træffe eller opretholde foranstaltninger, som er
i strid med traktatens bestemmelser, navnlig med artikel 85-94.
- 29.
- Følgelig er enhver foranstaltning truffet af en medlemsstat, hvorved der opretholdes
lovbestemmelser, der skaber en situation, i hvilket et offentligt
arbejdsformidlingskontor nødvendigvis foranlediges til at handle i strid med
ordlyden af artikel 86, uforenelig med traktatens bestemmelser.
- 30.
- I denne forbindelse bemærkes for det første, at en virksomhed, som har et
lovbestemt monopol, kan anses for at indtage en dominerende stilling som
omhandlet i traktatens artikel 86 (jf. dom af 3.10.1985, sag 311/84, CBEM, Sml. s.
3261, præmis 16), og at en medlemsstats område, som dette monopol omfatter, kan
udgøre en væsentlig del af det fælles marked (jf. dom af 9.11.1983, sag 322/81,
Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461, præmis 28).
- 31.
- Det bemærkes for det andet, at den blotte omstændighed, at der skabes en sådan
dominerende stilling ved tildeling af en eneret som omhandlet i artikel 90, stk. 1,
ikke i sig selv er uforenelig med traktatens artikel 86 (jf. nævnte CBEM-dom,
præmis 17, nævnte Höfner og Elser-dom, præmis 29, samt dom af 19.5.1993, sag
C-320/91, Corbeau, Sml. I, s. 2533, præmis 11, og dom af 5.10.1994, sag C-323/93,
Centre d'insémination de la Crespelle, Sml. I, s. 5077, præmis 18). En medlemsstat
overtræder nemlig kun forbuddene i disse to bestemmelser, såfremt den
pågældende virksomhed ved sin blotte udøvelse af den eneret, som er indrømmet
den, foranlediges til at udnytte sin dominerende stilling på en måde, der er udtryk
for misbrug (jf. dom af 14.12.1995, sag C-387/93, Banchero, Sml. I, s. 4663, præmis
51).
- 32.
- Ifølge traktatens artikel 86, stk. 2, litra b), kan et sådant misbrug bl.a. bestå i en
begrænsning af ydelsen til skade for dem, der efterspørger den pågældende
tjenesteydelse.
- 33.
- Som Kommissionen med føje har fremhævet, er markedet for ydelser i forbindelse
med arbejdsformidling nemlig både meget stort og meget forskelligartet.
Efterspørgsel og udbud af arbejdskraft på dette marked omfatter alle
produktionssektorer og vedrører beskæftigelser lige fra ufaglært arbejde til
ansættelse af arbejdstagere med meget store og sjældent forekommende
kvalifikationer.
- 34.
- På et så omfattende og forskelligartet marked, der desuden som følge af den
økonomiske og sociale udvikling er underkastet store forandringer, består der en
risiko for, at de offentlige arbejdsformidlingskontorer ikke vil være i stand til at
dække en væsentlig del af den samlede efterspørgsel efter ydelser.
- 35.
- Såfremt en medlemsstat udsteder et forbud mod enhver form for formidling og
virksomhed som mellemmand mellem efterspørgsel og udbud af arbejde, der ikke
udøves af offentlige arbejdsformidlingskontorer, og fastsætter strafferetlige og
administrative sanktioner for overtrædelse heraf, skaber den en situation, hvor
udbuddet af ydelser begrænses, jf. traktatens artikel 86, stk. 2, litra b), når disse
kontorer klart ikke er i stand til for alle slags virksomhed at tilfredsstille den
efterspørgsel, der findes på arbejdsmarkedet.
- 36.
- For det tredje bemærkes, at en medlemsstat i henhold til traktatens artikel 86 og
artikel 90, stk. 1, kun pådrager sig ansvar, såfremt det pågældende offentlige
arbejdsformidlingskontors adfærd kan påvirke handelen mellem medlemsstaterne.
Dette forudsætter ikke nødvendigvis, at den adfærd, der karakteriseres som et
misbrug, faktisk har påvirket handelen. Det er tilstrækkeligt, at det godtgøres, at
den omhandlede adfærd kan have en sådan virkning (jf. nævnte dom Michelin mod
Kommissionen, præmis 104).
- 37.
- En sådan potentiel påvirkning af handelen mellem medlemsstater foreligger
navnlig, når den arbejdsformidlingsvirksomhed, der udøves af private selskaber,
også kan omfatte andre medlemsstaters statsborgere eller områder.
- 38.
- På baggrund af det anførte skal spørgsmålene fra den nationale ret besvares med,
at offentlige arbejdsformidlingskontorer omfattes af forbuddet i traktatens artikel
86, når anvendelsen af denne bestemmelse ikke hindrer opfyldelsen af den særlige
opgave, som er blevet overdraget disse kontorer. En medlemsstat, der forbyder
enhver form for formidling og virksomhed som mellemmand mellem efterspørgsel
og udbud af arbejde, der ikke udøves af sådanne kontorer, overtræder traktatens
artikel 90, stk. 1, såfremt den skaber en situation, i hvilken offentlige
arbejdsformidlingskontorer nødvendigvis foranlediges til at tilsidesætte
bestemmelserne i traktatens artikel 86. Denne situation foreligger navnlig, når
følgende betingelser er opfyldt:
- de offentlige arbejdsformidlingskontorer er klart ikke i stand til for alle slags
virksomhed at imødekomme efterspørgslen på arbejdsmarkedet
- private selskabers arbejdsformidlingsvirksomhed gøres faktisk umulig ved
opretholdelsen af lovbestemmelser, der indeholder et forbud mod en sådan
virksomhed, der er sanktioneret ved strafferetlige og administrative
sanktioner
- den pågældende arbejdsformidlingsvirksomhed vil kunne omfatte andre
medlemsstaters statsborgere eller områder.
Fortolkningen af traktatens artikel 59 ff.
- 39.
- Da bestemmelser, som de i de præjudicielle spørgsmål omhandlede om forbud mod
enhver form for formidling og virksomhed som mellemmand mellem efterspørgsel
og udbud af arbejde, der ikke udøves af offentlige arbejdsformidlingskontorer,
under de betingelser, som er angivet i præmis 38 i nærværende dom, er i strid med
traktatens artikel 86 og artikel 90, stk. 1, er det ufornødent at træffe afgørelse om
fortolkningen af traktatens artikel 59 ff.
Sagens omkostninger
- 40.
- De udgifter, der er afholdt af den italienske, den tyske og den norske regering og
af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for
Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens
parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det
denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Corte d'appello di Milano ved kendelse
af 30. januar 1996, for ret:
Offentlige arbejdsformidlingskontorer omfattes af forbuddet i EF-traktatens artikel
86, når anvendelsen af denne bestemmelse ikke hindrer opfyldelsen af den særlige
opgave, som er blevet overdraget disse kontorer. En medlemsstat, der forbyder
enhver form for formidling og virksomhed som mellemmand mellem efterspørgsel
og udbud af arbejde, der ikke udøves af sådanne kontorer, overtræder EF-traktatens artikel 90, stk. 1, såfremt den skaber en situation, i hvilken offentlige
arbejdsformidlingskontorer nødvendigvis foranlediges til at tilsidesætte
bestemmelserne i traktatens artikel 86. Denne situation foreligger navnlig, når
følgende betingelser er opfyldt:
- de offentlige arbejdsformidlingskontorer er klart ikke i stand til for alle
slags virksomhed at imødekomme efterspørgslen på arbejdsmarkedet
- private selskabers arbejdsformidlingsvirksomhed gøres faktisk umulig ved
opretholdelsen af lovbestemmelser, der indeholder et forbud mod en sådan
virksomhed, der er sanktioneret ved strafferetlige og administrative
sanktioner
- den pågældende virksomhed vil kunne omfatte andre medlemsstaters
statsborgere eller områder.
Schintgen Mancini Kapteyn
|
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 11. december 1997.
R. Grass
H. Ragnemalm
Justitssekretær
Formand for Sjette Afdeling